Trots att elden tycktes sprida sig...
stod jag på däck och fruktade att han skulle dyka upp igen...
för att förinta oss båda.
Och hela tiden tänkte jag:
"Lestat,
"vi förtjänar din hämnd.
"Du gav mig den 'mörka gåvan'...
"och jag dödade dig en andra gång. "
Skeppet var förskonat från råttor...
men en underlig pest drabbade passagerarna.
Bara Claudia och jag var immuna.
Vi höll oss för oss själva...
och begrundade varandras mysterier.
Vi nådde Medelhavet.
Jag ville att det skulle vara blått men det var svart.
Ett nattens hav.
Och som jag led...
när jag försökte erinra mig den färg jag som ung tagit för given.
Vi sökte i by efter by,
ruin efter ruin,
land efter land.
Och aldrig hittade vi något.
Jag började tro att vi var de enda.
Det låg en märklig tröst i den tanken.
För vad kunde de fördömda egentligen ha att säga till de fördömda?
Hittade ni ingenting?
Rykten bland bönderna,
vidskepelse om vitlök,
kors,
den gamla pålen genom hjärtat.
Men en av vår sort?
Inte minsta spår.
Finns det inga vampyrer i Transsylvanien, ingen greve Dracula?
Påhitt, min vän.
En sinnessjuk irländares vulgära påhitt.
Paris,
september 1870.
Staden jag alltid drömt om.
Jag var ju ändå kreol och Paris var New Orleans moder.
Ett helt eget universum.
Vi levde upp igen,
bara vi två.
Jag var så upprymd att jag gav vika för alla hennes önskningar.
Så hände det,
när jag slutat söka vampyrer,
att en vampyr fann mig.
Pajas!
Santiago!
Överallt har jag sökt en odödlig och det här är vad jag hittar!
Ta med den lilla skönheten.
Ingen ska få göra er illa.
Det ser jag till.
Och...
lägg mitt namn på minnet:
Armand.
Kom ihåg vad jag sagt.
De har andra krafter. De kan läsa dina tankar.
Där är vampyren.
Ett älskande par,
på läpparna de ha en trall.
I sin lidelse de vältra sig...
utan en tanke på förfall...
tills de befinner sig...
inom räckhåll för mig!
Vampyrer som låtsas vara människor som låtsas vara vampyrer.
För munken som med himlen förtroliga samtal har...
och som ägnar sina dagar...
åt att fromma tankar skörda...
blir föreningen med Gud alltför snar.
Alla hans böner förblir ohörda.
Här är lektionen till ända,
och lyss:
Var och en av er måste mina kalla händer beröra.
Var och en måste böja sin panna för min kyss.
Men hör!
Jag tror en dödlig närmar sig.
Vad har vi här?
En sån skönhet vid min sida.
En ros i blom, en blyg viol?
Kanhända önskar hon bli min brud.
Kanhända är lektionen icke slut!
Jag vill inte dö!
Döden är vi och har alltid varit.
Hjälp mig!
- Vad har jag gjort? - Alla dör!
Men jag är ung!
Döden kommer när den vill.
Lika skär som din hud är nu,
lika grå och rynkig blir den med åren.
Det gör ingenting...
Då gör det väl inget om du dör nu?
Om Döden kunde älska och befria dig,
till vem skulle han då ge sin lidelse?
Vill du välja någon ur publiken?
Någon att lida som du lider?
Ta mig!
Jag avgudar er!
Vänta på er tur!
Vet du hur det är att älskas av Döden?
Att bli vår brud?
Ingen smärta.
Ohyggligt.
Vi bor här nere.
Jag ska visa.
Ohyggligt.
Ja...
och väldigt vackert.
Välkomna till mitt hem.
Smaka.
Två vampyrer...
från den nya världen...
har kommit för att ledsaga oss in i den nya eran...
medan allt vi älskar sakta ruttnar...
och tynar bort.
Är ni gruppens ledare?
Om det fanns en ledare...
skulle det vara jag.
- Då har ni svaren. - Har ni frågor?
Vad är vi?
Ingenting...
om inte vampyrer.
Vem har gjort oss till det?
Ni vet väl vem som gjorde er?
Jo, men den som gjorde honom.
Källan...
till all denna...
ondska.
Jag förstår.
Jag såg er på teatern.
Hur ni led,
hur ni kände med flickan.
Ni dör...
när ni dödar.
Ni känner att ni förtjänar att dö och ni besparar er ingenting.
Men gör det er ond?
Om ni förstår vad godhet är, gör då inte det er...
god?
Då finns ingenting?
Det är möjligt.
Men kanhända...
är det här...
den enda sanna ondskan som återstår.
Då existerar inte Gud?
Jag vet ingenting om Gud.
Eller om Djävulen.
Jag har aldrig upplevt något...
som kunnat fördöma eller frälsa min själ.
Så vitt jag vet...
efter 400 år...
är jag den äldste...
vampyren...
i världen.
Då är det som jag alltid fruktat.
Ni fruktar för mycket.
Så mycket att ni får mig att frukta...
Den som gjorde er...
borde ha talat om det här för er.
Han lämnade den gamla världen för den nya.
Han visste inget...
och brydde sig inte.
"Visste"?
Kom, älskade.
Nu måste vi gå.
Jag är hungrig...
och staden väntar.
Det var tomt när vi gick därifrån,
tyst som i graven.
Och då dök tanken upp igen:
"Jag har gjort Lestat orätt.
"Jag har hatat honom av fel skäl. "
Hur gjorde ni honom orätt?
Ni sa ett namn.
Ja, ett namn jag inte vill upprepa.
Det finns bara ett brott...
bland oss vampyrer här.
Det brott som betyder döden för vilken vampyr som helst:
Att döda en av sina egna.
- Skulle jag låta dem göra dig illa? - Nej.
Faran binder dig till mig!
Kärleken binder dig till mig.
- Kärlek? - Kärlek.
Du skulle lämna mig för Armand om han kallade på dig.
Aldrig.
Han vill ha dig som du honom. Han har väntat på dig.
Han vill att du ska bli hans följeslagare.
Han bidar sin tid där.
Han tycker det är lika trist och livlöst som vi!
Det är möjligt.
Vet du vad hans själ sa, utan ord?
"Släpp honom" sa han.
"Släpp honom."
Borde jag göra det, Louis?
Släppa dig.
Min far,
min Louis,
som gjorde mig.
Det ordnar sig.
Tror du verkligen det?
Soldaten...
som återvänder från kriget...
tror att segern har härdat honom mot sorgen...
tills Döden kommer...
och slår ner honom från hans häst.
Jag har väntat på dig.
Hör på mig.
Jag håller Claudia mycket kär.
Hon är min dotter.
Din älskarinna.
Nej, min älskade.
Mitt barn.
Om du säger det är du enfaldig.
Hon är i fara, eller hur...?
- Ja. - Varför det?
Jag skulle kunna ge dig många skäl.
Hennes tystnad.
Hennes ungdom.
Det är förbjudet att göra någon som är så ung,
så hjälplös...
som inte kan överleva ensam.
Skyll då på den som gjorde henne.
Dödade du honom?
Och därför säger du inte hans namn?
Santiago tror det.
- Vi vill inte ha nåt bråk. - Det har redan börjat!
Skicka bort henne...
- Så räddas hon! - Då ger jag mig också av.
Redan?
Utan de svar du längtade så efter.
Det fanns ju inga.
Du ställde fel frågor.
Vet du...
hur få vampyrer...
det är som står ut med odödligheten?
Hur snabbt de försvinner av egen vilja?
Världen...
förändras.
Det gör inte vi.
Däri ligger ironin...
som slutligen dödar oss.
Jag behöver dig som en länk till den här tidsåldern.
Mig?
Förstår du inte?
Jag tillhör inte någon tidsanda.
Jag är i konflikt med allt,
det har jag alltid varit.
Men, Louis, det är just det som är din tidsanda...
dess kärnpunkt.
Ditt fall...
från nådens väg...
har varit ett helt århundrades fall.
Vampyrerna på teatern...?
Dekadenta...
värdelösa...!
De kan inte återspegla någonting.
Men...
det gör du.
Du återspeglar...
tidens brustna hjärta.
En vampyr...
med en människas själ.
En odödlig med en dödligs lidelse.
Du...
är...
vacker, min vän.
Lestat måste ha gråtit när han gjorde dig.
Lestat? Kände du honom?
Ja...
jag kände honom.
Tillräckligt väl för att inte sörja honom.
Äntligen kände jag en sorts frid.
Jag hade funnit den lärare som Lestat aldrig hade kunnat bli.
Armand skulle aldrig undanhålla mig kunskap.
Den skulle gå igenom honom som genom en glasruta.
Madeleine...
Louis är blyg.
Drick.
Gör det, Louis!
För jag kan inte, jag är inte stark nog.
- Det såg ni till när ni gjorde mig! - Ni anar inte vad ni ber om!
Jo, det gör jag.
Du har hittat en ny följeslagare, nu måste du ge mig en!
Hur framstår vi för er?
Tycker ni att vi är vackra?
Förtrollande?
Vår vita hud, våra grymma ögon... Har ni nån aning om vad ni blir?
Du plågas av att inte kunna vara ond!
Och jag vägrar lida för det längre!
Tvinga mig inte. Jag kan inte!
Ni kunde göra det mot mig.
Ni stal mig från min mor som två monster i en saga.
Och nu gråter du!
Dina tårar räcker inte till för det du gjort mot mig.
Ge mig henne, Louis!
Gör det innan du lämnar mig!
Jag älskar dig fortfarande.
Det är det som gör så ont.
Vem tar hand om mig, min älskade,
min mörka ängel, när du är borta?
Vad tror du att hon är, Madeleine?
En docka?
Ett barn som inte kan dö.
Och barnet som dog?
Min dotter.
Vad är det med henne?
Hon håller på att dö.
Det hände dig också,
men du var för ung för att minnas det.
Men om hon dör...
Det är bara kroppen som dör.
Hys inte agg mot mig, min älskade.
Nu är vi kvitt.
Vad menar du?
Det som dog där inne var inte kvinnan.
Det som har dött är...
det allra sista inom mig...
som var mänskligt.
Ja, far.
Då är vi kvitt till slut.
Nu ska rättvisa skipas!
Hämta Armand. Han skulle inte tillåta det här.
Deras straff är döden.
Ditt...
är evigheten i en kista.
Inmurad i en fängelsehåla,
med dina skrik som enda sällskap.
Det kanske tar århundraden.
För bort dem!
Sov gott!
Nej! Nej!
Vakna!
Var är Claudia?
Jag kan inte hjälpa henne.
- Var är Claudia? - Jag kan inte rädda henne!
Då riskerar jag att förlora dig!
Nej!
Kom, Louis...
Inte här.
Vampyrer kan alltså gråta?
En gång,
kanske två, under sin egen evighet.
Kanske var det för att kväva de tårarna jag hämnades så gruvligt.
Stoppa honom! Det brinner!
Ta fast honom!
Du varnade dem inte ens.
Nej.
Och du visste vad jag tänkte göra.
Ja.
Jag räddade dig ju...
undan den hemska gryningen.
Du var deras ledare. De litade på dig.
Du fick mig att se deras brister.
De var...
fördömda, fast i sin dekadenta tid.
De hade glömt vår första regel:
Att vi måste vara starka,
vackra...
och aldrig ångra något.
Och det kan du lära mig?
Ja.
Att aldrig ångra något?
Vilket par vi skulle bli.
Tänk om jag inte vill lära mig det?
Vad menar du?
Tänk om allt jag har är mitt lidande,
min ånger.
Vill du inte bli av med det?
Så att du kan ta det också?
Hjärtat som sörjer henne,
henne du brände till aska.
Jag svär att...
Men det vet jag att du gjorde.
Du...
ångrar ingenting.
Du känner...
ingenting.
Om det är allt jag har kvar att lära mig...
så kan jag göra det själv.
Jag kommer att dö.
Nej.
Du är död.
Du vill att jag ska få dig att leva igen.
Och hur mycket din inbjudan än lockar mig...
så måste jag tyvärr...
avböja.
I åratal irrade jag omkring.
Italien, Grekland...
alla de gamla länderna.
Men världen var en grav för mig,
en kyrkogård full av trasiga statyer.
Och varje staty påminde om hennes ansikte.
Sedan, av nyfikenhet,
leda eller något annat...
lämnade jag den gamla världen...
och reste hem till mitt Amerika.
SOLUPPGÅNG
Och där fick jag möjligheten att se soluppgången...
för första gången...
på 200 år.
Och vilka soluppgångar...!
Såsom ögat aldrig kan se dem.
Silverfärgade i början...
och allteftersom åren gick i nyanser av purpur...
rött...
och blått som jag saknat så.
På våren 1988 återvände jag till New Orleans...
och så fort jag kände doften visste jag att jag kommit hem.
Den var mättad,
nästan söt...
som doften av jasmin och rosor på vår gamla gård.
Jag vandrade gatorna fram och insöp den efterlängtade parfymen.
När jag kom till Prytania Street,
ett stenkast från kyrkogården...
kände jag lukten av död...
och den kom inte från gravarna.
Lukten blev starkare.
Gammal död.
En lukt för svag för dödliga att upptäcka.
Jag är så glad att du är här.
Jag har drömt...
om den här stunden.
Hon borde aldrig ha blivit en av...
oss.
Det tillhör det förgångna, Lestat.
Ja. Det förgångna...
Du är fortfarande vacker, Louis.
Du var alltid den starke.
Var inte rädd.
Jag vill dig inget illa.
Har du kommit tillbaka till mig?
Minns du hur jag var?
Den vampyr...
jag var?
Ja, jag minns.
Ingen...
kunde säga nej till mig...
inte ens du.
Jag försökte.
Ja, det gjorde du.
Och ju mer du försökte...
desto mer ville jag ha dig.
Jag står inte ut!
Ljuset...
och oljudet!
Det gör natten ljusare än dagen!
Det är inte riktigt ljus.
Det kan inte skada dig.
Om du stannade hos mig, Louis,
skulle jag våga mig ut igen.
Bli den gamle Lestat.
Jag måste gå nu.
Hur det gick för Lestat vet jag inte.
Jag lever vidare...
natt efter natt,
lever på dem som korsar min väg.
Men all min lidelse försvann med hennes gyllene hår.
Jag är övernaturlig.
Likgiltig.
Oföränderlig.
Tom.
Tom?
Slutar det så?
Det kan inte sluta så.
Det har det gjort.
Det finns inget mer att berätta.
Det måste det finnas. Ni förstår inte er själv. Ni är inte tom.
Jag skulle göra vad som helst för att ha er kraft...
och se det ni sett!
Du har inte hört vad jag sagt.
Jo, det är otroligt.
- Fantastiskt! - Gör vad du vill med den.
Ge berättelsen till andra, dra lärdom av den.
Det finns bara ett sätt att lära sig och det vet ni.
Ni hade ett skäl till att ta hit mig!
Eller hur?
Och vad skulle det vara?
Ni vill ha en följeslagare, en länk till yttervärlden, det är jag.
Ta mig, jag vill det!
- Jag vägrar låta det sluta så här! - Jag har misslyckats igen!
Nej, det har ni inte...
Gillar du det här?
Gillar du att bli föda åt de odödliga?
Gillar du att dö?
Sluta.
Det var 1 791 det hände.
Jag var 24 år. Yngre än du är nu.
Men det var annorlunda då. Jag var vuxen.
Jag ägde en stor plantage söder om New Orleans.
Min hustru hade dött i barnsäng.
Jag behöver rena kallingar.
Hon och barnet hade varit begravda ett halvår.
Det är bra grejer.
Jag hade gärna gjort dem sällskap.
Bra grejer.
Jag behöver väl inte presentera mig.
Jag mår redan bättre.
Mest av allt längtade jag efter döden.
Jag bjöd in den.
En befrielse från smärtan att leva.
Fortfarande samma gnäll...!
Har du hört tillräckligt?
Jag fick lyssna på det i århundraden...!
Var inte rädd.
Jag ska ge dig den valmöjlighet...
jag aldrig fick.